![<span data-lab-font_weight="font-weight-bold" class="font-weight-bold m-font-weight-bold">Hektisk:</span> Det er full aktivitet på de to obduksjonssalene Rikshospitalet har til rådighet, når Universitas får være med på likundersøkelse. <span data-lab-italic="italic" class="italic m-italic">Fotografiet har blitt manipulert for å fjerne sensitiv informasjon.</span>](https://image.universitas.no/365042.webp?imageId=365042&x=0.00&y=7.18&cropw=100.00&croph=85.63&width=960&height=548&format=jpg)
Dødsproff
Første gang Arne Stray-Pedersen tok steget inn på obduksjonssalen, kastet han opp av synet som møtte ham. I dag leder han det rettsmedisinske arbeidet i Kripos’ ID-gruppe.
Tar man heisen ned til nederste etasje av Rikshospitalet, og følger en av de mange sykehuskorridorene til enden, kommer man til en dør. Den er identisk med resten av de grå metalldørene man passerer i gangen, hvor tog med brukte pasientskjorter og sengetøy triller sakte forbi med jevne mellomrom.
Men på døren av interesse for oss, henger det en lapp som skiller den fra resten: «Vennligst ikke ring på! Det forstyrrer obduksjon». Tar man steget innenfor og lar låsen smekke igjen, erstattes rumlingen fra skittentøystrallene med lyden av stille diskusjon om blodverdier og vevsprøver – og den dempede hvesingen fra en elektrisk skallesag fra et rom lenger inne.
Her inne, på Avdeling for rettsmedisinske fag, har klokken så vidt
passert ti. Arbeidsdagen er allerede
godt i gang. Stemmene kommer fra
pauserommet, hvor noen nettopp
har satt på en kanne kaffe. I gangen
mellom de to obduksjonssalene instituttet har til rådighet, haster turkiskledde silhuetter i gummistøvler,
munnbind og vernebriller forbi.
Midt i strømmen av mennesker står overlege Arne Stray-Pedersen og vasker hendene sine. Han er nøye med å skrubbe dem godt. Først håndbaken, deretter fingrene, så under neglene. Også albuene skal såpes inn og skylles.
Han rister av vannet på hendene, og kaster et blikk over skulderen inn mot
obduksjonssalen bak ham. På den
stålgrå benken midt i rommet ligger en hvit pose. Og inni posen, en
uidentifisert kropp.
To politibetjenter fra Kripos,
også kledd i lange forklær, hårnett
og munnbind, står allerede klare
ved siden av likposen. En av betjentene er på vei opp en høy gardintrapp med et kamera i hånden,
idet Stray-Pedersen kommer inn
i rommet. Politimannen og rettsmedisineren gir hverandre et kjapt
blikk, før Stray-Pedersen trer på seg
en plasthanske og nikker mot posen
på benken.
– Greit, skal vi åpne?
![<span data-lab-font_weight="font-weight-bold" class="font-weight-bold m-font-weight-bold">Likposen:</span> Den døde kroppen undersøkes av et team av eksperter før det nås en konklusjon om identitet. Her løfter en politibetjent fra Kripos likposen over på obduksjonsbordet, så prosessen kan starte.](https://image.universitas.no/365013.webp?imageId=365013&x=0.00&y=2.35&cropw=100.00&croph=95.49&width=960&height=1374&format=jpg)
Poseutpakning
Kroppen på bordet tilhører en person politiet ikke har klart å identifisere. Saken er uvanlig, men ikke unik: Liket har ligget urørt bak en låst dør, sannsynligvis i noen uker, og råtnet til det ugjenkjennelige.
Politiet mistenker
ikke noe kriminelt, men kan ikke fastslå identiteten til den avdøde. Uten
klare holdepunkter, sendes derfor liket
til Stray-Pedersen, som ved siden av å
være overlege i rettsmedisin, forsker og
fast foreleser for medisinstudentene ved
Universitetet i Oslo, er rettsmedisinsk
fagansvarlig i Kripos’ ID-gruppe.
Gruppen arbeider med å identifisere ukjente omkomne eller rester av ukjente omkomne etter ulykker og store katastrofer. De håndterer også et stort antall enkeltidentifiseringer – som saken i dag. Personen i posen er den første Stray-Pedersen obduserer denne uken, men bare én av de gjennomsnittlig 90 ID-sakene som undersøkes på Rikshospitalet i året.
– Vi har et dobbeltarbeid. Vi skal
sikre info til identifisering, men ofte
blir det også spørsmål om hva som har
skjedd med den avdøde, sier Stray-Pedersen.
Det høres kanskje morbid ut å være så avklart på at man skal dø, men du tvinges nesten til det når du har denne jobben
Arne Stray-Pedersen, rettsmedisiner
Han har tatt plass ved et bord innerst
i obduksjonssalen, ved siden av skjemaer over kroppsskader og undersøkelsesresultater. Bak ham fotograferes det fra
gardintrappen, mens en obduksjonstekniker som har kommet inn i rommet, forsiktig pakker ut av posen. En
lukt av råttent kjøtt brer seg rundt oss.
– De fleste i Norge, omtrent 80 prosent, dør på sykehus eller helseinstitusjon. Ofte etter en stund med sykdomsleie, med pleiepersonell til stede. Det er
sjelden tilfelle med de vi får inn hos oss.
Stray-Pedersen plukker en mappe med politiets bilder fra funnstedet opp fra pulten foran seg mens han snakker, og blar gjennom sidene. På obduksjonsbenken kommer den samme kroppen fra bildene sakte men sikkert til syne. Først en livløs, mørkelilla fot, så en blodflekket overkropp, og til slutt de fordreide konturene av et ansikt.
– Som du ser her, har døden kommet brått og uventet. Men det betyr ikke at vi ikke skal behandle den avdøde med den samme verdigheten som levende pasienter. Som en del av staten og det legale systemet, er det vår oppgave å sørge for en form for siste rettferdighet for de vi undersøker.
Stray-Pedersen legger ned igjen mappen, og skuer mot skikkelsen på benken.
– Jeg skal selv kunne bli obdusert en
dag. Alle skal være trygge på at vi gjør
arbeidet vårt respektfullt og ordentlig
her nede. Det høres kanskje morbid
ut å være så avklart på at man skal dø,
men du tvinges nesten til det når du har
denne jobben.
![<span data-lab-font_weight="font-weight-bold" class="font-weight-bold m-font-weight-bold">Arbeidshjørnet:</span> Før han går i gang med å undersøke den avdøde, ser Arne Stray-Pedersen gjennom CT-bilder, legejournaler og bevisdokumenter fra politiet. – Som du ser her, har døden kommet brått og uventet, forklarer han.](https://image.universitas.no/365019.webp?imageId=365019&x=0.00&y=0.00&cropw=99.80&croph=100.00&width=960&height=1440&format=jpg)
– En odyssé i sosial misære
Det var imidlertid tilfeldigheter som førte til at det var nettopp rettsmedisiner Stray-Pedersen ble. Første gang på obduksjonssalen, var som nyutdannet lege. Han skrev på en doktorgradsoppgave om spedbarnsdød, da veilederen hans og den forrige rettsmedisinske lederen av ID-gruppen, Torleiv Rognum, stilte spørsmålet:
– Han sa, «du vil ikke bli med ned på salen, slik at du ser hvordan vi jobber?». Så da gjorde jeg det. Jeg ble kvalm og kastet opp, og synes det var helt forferdelig.
– For det er en oddyssé i sosial
misære, denne jobben.
Men etterhvert venner man seg til det, sier Stray-Pedersen.
Dessuten inngikk han en avtale der ingeniører fra avdelingen hjalp til med lab-analysene i doktorgradsprosjektet, mot at han selv bidro med å gjøre rettsmedisinske undersøkelser for avdelingen. Da doktorgraden var ferdig skrevet, ble han værende, og videreutdannet seg til å bli rettsmedisiner. Det startet som «en slags bytteløsning». Nå har han jobbet med dette i 20 år.
– Så jeg er kanskje litt han som får gullklokka på arbeidsplassen. Det ene tar det andre, på en måte.
Stray-Pedersen løfter opp øyelokket til den avdøde mens han snakker. Vi blir nødt til å se bort.
– Går det greit? spør en av politibetjentene, i retning oss.
Stray-Pedersen vifter med hånden. De utvendige undersøkelsene er straks overstått, betrygger han. Nå skal han i gang med de innvendige. Da åpnes kroppen, for å se etter flere spor etter hva dødsårsaken kan være.
– Det kan bli et sterkt syn, så
det kan hende dere vil ta en pause
nå, sier han.
Politibetjentene eskorterer oss
ut av rommet. Denne delen av obduksjonen står selv de over.
Krybbedød i hylla
En uke senere, i et kontorbygg i utkanten av UiOs campusområde, sitter Stray-Pedersen foran en helt vanlig pult, kledd i en helt vanlig skjorte. Han har nettopp oversendt resultatene av forrige ukes likundersøkelse til Kripos, forteller han.
Det er mange dager jeg skulle ønske at jeg fikk inn noen som hadde litt vondt i halsen, eller noe sånt. Noen jeg bare kunne ha reparert
Arne Stray-Pedersen, rettsmedisiner
Nå er det opp til dem å sammenfatte hans svar med undersøkelsene fra de andre fagekspertene, treffe en endelig avgjørelse om identitet, og gi beskjed videre til pårørende.
Selv er han allerede i gang med
en ny sak. Noen av mikroskopprøvene ligger klare på bordet
ved siden av ham. Ved siden av
prøvene igjen, tårner hauger med
papirer. I bokhylla står mapper
merket «Bilulykker» og «Krybbedød», og i en liten sofa i et hjørne
ligger det henslengt en testdukke
i spedbarnsstørrelse. Vi setter oss
ned ved siden av den.
Stray-Pedersen unnskylder rotet. Det blir fort sånn, sier han.
Som ansatt både som overlege ved
Rikshospitalet og som professor
ved UiO, jobber han 120 prosent.
Omtrent 80 prosent av arbeidstiden skal brukes på rutine, og 40
prosent på forskning og undervisning. I realiteten blir det vanligvis
mer enn det, forteller han.
I tillegg er han trener på sønnens basketballag. Og har verv i en håndfull medisinske foreninger. Nå er han også inne i en periode med undervisning, med forelesninger to ettermiddager i uka.
Hvert medisinkull ved UiO skal ha 20 timer undervisning i rettsmedisin gjennom utdannelsen sin, og Stray-Pedersen tar flesteparten av forelesningene.
– Blir det slitsomt i lengden?
![<span data-lab-font_weight="font-weight-bold" class="font-weight-bold m-font-weight-bold">Blålys:</span> Underveis i intervjuet går lyset på Arne Stray-Pedersens kontor. – Det er signalet på
at det er stille nok her til at jeg endelig kan begynne med forskningen min, sier han.](https://image.universitas.no/365032.webp?imageId=365032&x=0.00&y=1.37&cropw=99.80&croph=97.25&width=960&height=1402&format=jpg)
![<span data-lab-font_weight="font-weight-bold" class="font-weight-bold m-font-weight-bold">Verktøy:</span> Skalpell, knipetang, nål og tråd er bare noen av verktøyene rettsmedisinerne benytter seg av under en obduksjon.](https://image.universitas.no/365046.webp?imageId=365046&x=0.00&y=0.00&cropw=100.00&croph=100.00&width=960&height=1440&format=jpg)
– Ja. Men jeg har foreldre som har vært leger og professorer, så jeg visste hva jeg gikk til. Og nå som barna har blitt store, får jeg kanskje tid til å gjøre mer forskning de neste ti årene. Men joda, det er klart det blir en del.
Den glade demente
Én ting er de lange dagene – en
annen er innholdet de fylles med.
Det hender innimellom at fagekspertene i ID-gruppen sendes ut
på oppdrag. Som del av ID-gruppen, har Stray-Pedersen vært tett
på flere store samfunnstraumer.
22. juli 2011, deltok han i åstedsarbeidet i regjeringskvartalet.
– Ofte er det mye uklarhet i begynnelsen – skal legen være med på åstedet? Vår erfaring ved store hendelser er at det er veldig nyttig.
– Hvorfor det?
– Vi har forskjellige måter å se ting på. I startfasen kan rettsmedisineren hjelpe til med å få oversikt og forstå hva som har skjedd. Ved for eksempel en eksplosjon kan det være vanskelig å avklare hvor de omkomne befant seg og hvor mange som faktisk har omkommet. Politiets kriminalteknikere er utrolig dyktige, men det var uvurderlig å få være med på stedet og håndtere levningene etter de omkomne. Da vi åpnet emballasjene til undersøkelsene dagen etter, hadde vi både foto, foreløpige rapporter og en formening om hva som tilhørte hvem.
Til tross for belastingen, kommer han til å jobbe med dette livet ut. Ingen tvil.
– Det er mange dager jeg skulle ønske at jeg hadde pasienter som hadde litt vondt i halsen, eller noe sånt. Noen jeg bare kunne ha reparert, eller i hvert fall trøstet eller lindret. Og jeg har jobbet mange sommere på legevakten, så jeg har fått den følelsen av å være vanlig lege igjen. Men samtidig har jeg vært så heldig som har fått en god jobb og et godt arbeidsted.
Stray-Pedersen har snurret på stolen, så han sitter halvveis vendt fra oss, stirrende ut av vinduet.
– Jeg blir kanskje litt sånn, åh, melankolsk, sier han, med tilknyttet stemme.
– Dette kan jo slutte når som helst. Selv etter to årtier, er det umulig å ikke ta innover seg skjebnene menneskene foran deg på obduksjonsbordet har lidd, forteller han.
– Så det er et par ting jeg tenker har vært bra for meg, som har gjort at jeg har kunnet ha denne jobben såpass lenge. For det første har jeg et avklart forhold til døden. Jeg har min gudstro, og definerer meg som kristen. Det andre er at jeg har dårlig hukommelse. Synsinntrykkene, de blir fort borte. Jeg husker heldigvis ikke så mye av det jeg har sett gjennom yrkeskarrieren min.
Han trekker på den ene munnviken.
Synsinntrykkene, de blir fort borte. Jeg husker heldigvis ikke så mye av det jeg har sett gjennom yrkeskarrieren min
Arne Stray-Pedersen, rettsmedisiner
– Det er en dårlig egenskap i et ekteskap, men veldig ok i denne bransjen. Den glade demente, det er meg.
Tid på å fordøye
En stabil familiesituasjon, med kone og barn «som har sine egne greier», har skånet ham for tungsinn, tror han. Samtidig er det sakene som ligger tettest opp til ens egen livssituasjon, som er de mest utfordrende å jobbe med.
– Mye ved en obduksjon ligner på det som gjøres under en operasjon – men det er alt det rundt som er anstrengende. Det er den døde, og inntrykket av hva slags liv den personen har levd. Og ja… den ugjenkallelige døden. Minner om mennesker rundt en som ikke lever lenger, og at man blir konfrontert med at man selv skal dø. Det er det man bruker tid på å fordøye.
Stray-Pedersen tar et dypt pust.
– Føler du noen gang et behov for å avspenne?
Svaret kommer raskt.
– Ja. Vi som har denne jobben, finner alle våre måter å håndtere den på.
Selv er jeg veldig avhengig av å kunne
se plussiden ved det jeg gjør. Det har
vist seg i flere krise-psykologiske analyser også, at å ha et klart begrep om
hva poenget med oppgaven man har
framfor seg, er viktig.
![<span data-lab-font_weight="font-weight-bold" class="font-weight-bold m-font-weight-bold">Arbeidshjørnet:</span> Før han går i gang med å undersøke den avdøde, ser Arne Stray-Pedersen gjennom CT-bilder, legejournaler og bevisdokumenter fra politiet. – Som du ser her, har døden kommet brått og uventet, forklarer han.](https://image.universitas.no/365044.webp?imageId=365044&x=0.00&y=0.00&cropw=99.56&croph=100.00&width=960&height=644&format=jpg)
Blackout på kontoret
Ta saken han har jobbet med i dag, for
eksempel – et mishandlet barn.
– Da undersøker jeg kroppen, skriver en nøytral og objektiv rapport, som sendes videre til politiet. Selv om lidelsen har skjedd, er det noe med å yte en viss rettferdighet for mennesket som har gått bort ved å gjøre en ordentlig undersøkelse. Det er å sørge for rettsikkerheten til den døde. Det er samfunnets forsøk på å gjøre rett i det som har hendt.
De siste setningene sies med alvor i stemmen. Hverken journalist eller fotograf vet helt hva de skal si, og det blir stille i noen sekunder. Men så: kontoret mørklegges. To PC-skjermer, hvor Powerpoint-sidene til morgendagens forelesning og CT-bilder fra en gammel sak ligger oppe, bader rommet i et blått lys.
Stray-Pedersen reiser seg fra kontorstolen sin uten et ord, strener ut i gangen utenfor kontoret, og begynner å vifte vilt med armene. Vi har sittet så lenge at bevegelsessensoren i taket har blitt avløst.
– Det der er signalet på at det er stille nok her til at jeg endelig kan sette i gang med forskningen min. Når lyset går av, er det ingen telefoner lenger, domstolene er stengt og de fleste på sykehuset og i politiet har gått hjem. Det er ingen som kommer og banker på døren, sier Stray-Pedersen, fortsatt stående ute i gangen.
Døren til kontoret glir sakte igjen mens han snakker. Når han åpner den, og kommer inn i rommet igjen, er det med et nytt uttrykk om ansiktet. Han rister lett på hodet.
– Vet du hva, jeg tror egentlig ikke det er så spesielt, jeg. Man kan tenke at dette er en jobb som i utgangspunktet har stor belastning, i hvert fall mentalt. Men hvis man setter det i kontekst, er det mange jobber som er mer krevende. Han peker mot bildene på PC-skjermen.
– For meg er jo dette hverdagen.